Šiame straipsnyje tęsiame Angelės Ilčiukaitės pasakojimą apie jos šeimos likimą: tremtį tolimajame Irkutsko krašte (Rusija), šeimos susivienijimą, grįžimą į tėvynę, kurioje tremtinių niekas nelaukė… Papasakojo moteris ir apie kaimo kapinaites, priglaudusias partizanų, vaikų kūnus.
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/kapines.jpg)
Načelnikui pjaunamas miškas
Pasak A. Ilčiukaitės, juos išvežė todėl, kad banditų šeima. Į gyvulinį vagoną pateko pašnekovė, jos sesuo ir mama. Brolis Vytautas tuo metu turbūt buvo išėjęs „pas mergiotes“ į Verbūnų dvarą, jo neieškojo.
Ilčiukus išvežė anksti ryte. Suvirtę į gryčią ginkluoti vyrai (greičiausiai skrebai) pasakė ruoštis važiuoti. Atidardėję jie buvo dviem vežimais, tik tremiamieji neturėjo ką pasiimti, net duonos nebuvo prisidžiovinę, nes ir jos namuose trūko… „Buvo duona užminkyta, buvo miltų kiek likę, tai tų miltų maišelį pasiėmėm…“ – sakė moteris. Anot jos, Ilčiukai jautė, kad juos gali išvežti, pašnekovės sesers draugas Staponas (Steponas) Kecorius kalbino šią eiti pas jį, tačiau ji nenorėjo likimo valiai palikti paauglės sesers ir senos motinos.
A. Ilčiukaitė pasakojo, kad iki Vyžuonų tremtines vežė vežimu, paskui sunkvežimiu į Kupiškį, o iš ten traukiniu į Irkutsko sritį. Kelionė tęsėsi nuo gegužės 22 iki birželio 16 d. Visi tremtiniai pateko į Bolšaja Rečkos miestą prie Angaros upės, netoli Baikalo ežero. Vaikus, senolius paliko šiame mieste, o visus galinčius dirbti išvežė į Charkatajaus vietovę kirsti miško.
Pašnekovė po šešis žmones suformuotose brigadose nuo ryto iki vakaro versdavo iš vadinamųjų štabelių rąstus į Angarą. Gal po dviejų, o gal po keturių savaičių stipresnius paauglius išvežė pjauti miško į Charkatajų. „Tenai buvo barakai. Du barakai. Vienam barake vyrai, kitam – moterys. Buvom 33 gaspadinės prie vieno pečiaus. Prižiūrėtojas buvo tik darbui, o barake gyvenom, kaip norėjom. Turėjom valytoją, kuri viską tvarkydavo, didelį geležinį pečių pakūrendavo. Vidury barako stovėjo ilgas stalas, iš šonų – narai. Per dieną tremtinys gaudavo 700 g duonos, tai – visas maistas…“ – pasakojo A. Ilčiukaitė ir pridūrė, kad tie, kurie kažką atsivežė iš namų, gyveno šiek tiek geriau. Moterys dirbo lygiai su vyrais, dvirankiais pjūklais pjaudavo rankomis neapkabinamas pušis, o ritmingai pjaunant atsirado ir posakis: „Тебе, мне и начальнику“ (liet. „Tau, man ir viršininkui“). Rąstus žiemą pakraudavo į vikšrinių traktorių traukiamas didžiules kaip vagonai roges ir veždavo į Bolšaja Rečka, kur jie būdavo štabeliuojami, o, nuo Angaros pasitraukus ledui, plukdomi žemyn upe. Iškirtus visą aplinkinį mišką, darbininkus veždavo toliau, su jais keliaudavo ir barakai. Vėliau atsirado traktoriai, kuriais žmones į darbo vietą nuveždavo, o ir pjauti buvo lengviau – atsirado elektriniai pjūklai.
Pasak A. Ilčiukaitės, tiems, kurie dirbo prie miško darbų, po dešimties metų leido išvažiuoti, bet „vietoje“. Ilčiukų šeima apsigyveno Irkutske ir tik po ketverių metų, kai leido grįžti į Lietuvą, parvyko tėviškėn. Tiesa, nors pirma leidimą grįžti į Lietuvą gavo Angelė, nes buvo ištremta nepilnametė (1958 m. gavo „laisvą pasą“), į Palangą su sutuoktiniu pirma išskubėjo sesuo.
Kankinys brolis ir namų saugotojos špyga
„Tikras kankinys: bunkeriuos valgyt nešė, saugojo, globojo brolius…“ – apie savo jauniausiąjį brolį Vytautą atsiliepė A. Ilčiukaitė. Kai ištrėmė šeimą, jis prisiglaudė pas mamos seserį Uršulę Kazanavičienę Verbūnų dvare. Tačiau ilgai Lietuvoje vyras neišsilaikė – po metų, pripaišius žmogžudystę, jis buvo nuteistas ir išsiųstas kalėti į Magadaną (Rusija). „Pripaišė, – įsitikinusi moteris. – Grynai pripaišė. Buvo banditų šeimos narys. Vienas likęs…“ Kalėjime vietoje skirtų dešimties išbuvo septynerius metus, tačiau nepaleido – skyrė tremtį ir atvežė į Charkatajų. Netrukus vyras vadovybės išprašė, kad leistų iš Lietuvos atvykti jo žmonai su sūnumi (vaiko dar nebuvo matęs, nes gimė jam būnant kalėjime), o tada greitai visa šeima persikėlė į Irkutską. Gyveno kartu su seserimi ir mama. Kai grįžo į Lietuvą, Vytautas su šeima prisiglaudė pas uošvius Kirkliuose (Sudeikių sen.).
Vis dėlto ištrėmus Ilčiukus, jų namai kurį laiką nebuvo tušti – liko Rozalija Januškevičienė, pašnekovės močiutė iš motinos pusės. Jai valgyti atnešdavo kita (dvare gyvenanti) dukra. Namiškių vadinama saniute, priešpaskutinioji (paskutiniai buvo Zabuliai) Ilčiukų namų gyventoja Verbūnuose po šeimininkų tremties namų frontą laikė dar trejus metus. Rado ją mirusią po nakties. Tiesa, norėjo namus nuversti gerokai anksčiau. Suvarė kaimiečius, bet R. Januškevičienė gonką užrakino raktu, namelio duris užkabino kabliu, atsistojo prie lango ir griovėjams špygą rodė. Vyrai ir nesiryžo lipti ant stogo, griauti namų ant gyvo žmogaus.
Nelaukiami gimtojoje žemėje
Pasak A. Ilčiukaitės, grįžusių tremtinių niekas išskėstomis rankomis nelaukė, anaiptol – sakė važiuoti atgal… Nebeliko ir Ilčiukų namų – gryčią išvežė į Jotaučius (Utenos sen.), iš klėties Jotaučių tarybinio ūkio direktorius tame pačiame kaime pasistatė sau tvartą, tvarto akmenis panaudojo Jotaučių tarybinio ūkio fermos pamatams. Sugrįžėlius Jaurelio kaime (Utenos sen.) priglaudė mamos brolienė Januškevičienė. A. Ilčiukaitei pavyko įsidarbinti Jotaučių tarybiniame ūkyje, tad po metų ji iš santaupų netoliese nusipirko Mitalų trobelę, kurią nugriovus pasistatė nedidelį baltų plytų mūrinuką. Čia 1979 m. mirė pašnekovės motina, čia tebegyvena ir ji pati.
Moteris sakė ištekėjusi Sibire, du iš jos keturių vaikų gimė ten. Nors pašnekovės santuoka ir buvo registruota, tremtiniams nebuvo leidžiama keisti pavardės – taip siekta, kad pradinis tremtinių sąrašas išliktų nepakitęs ir valdžiai būtų lengviau susigaudyti. Tik grįžę į Lietuvą galėjo pavardę keisti. A. Ilčiukaitės vyras Aleksas Lukauskas mirė Sibire, todėl tiek jos dukters, tiek sūnaus pavardės liko „pagal motiną“.
Ir šventa, ir niekinama žemė
Verbūnų kapinėse palaidoti abu A. Ilčiukaitės broliai partizanai, šalia – ir Aleksas Graužinis. Anot pašnekovės, jis nebuvo partizanas, tačiau, eidamas iš dvaro, buvo nušautas tą pačią naktį kaip ir jos broliai beveik šalia Ilčiukų sodybos. Nužudytųjų kūnai buvo nuvežti į Uteną, prie skrebyno. Pasak A. Ilčiukaitės, ji kasdien eidavo į Uteną žiūrėti, ar broliai tebeguli ant grindinio. Dvi savaites nužudytuosius pralaikė kieme, o paskui pakasė sniege prie Kraujaupelio (sunaikintas upelis). Naktį juos su A. Graužinio tėvu Juozapu išvogė ir Verbūnų kapinėse palaidojo pašnekovės motina.
A. Ilčiukaitė sakė ėmusis iniciatyvos, kad atsirastų dabartiniai paminklai partizanams. Gavo leidimą prakirsti krūmus kapinėse, tada ieškojo palaidotųjų kaulų, nes niekas tiksliai nebeatsiminė, kur jie palaidoti. Kai rado kaulus, užsakė paminklus, o medinį kryžių padarė pašnekovės brolio sūnus.
Pasak moters, kapinaitėse yra palaidoti du tarnaitės, tarnavusios pas Bernotus, maži vaikai. „Dar atsimenu, kaip, vaiku būdama, nešiau vieno iš jų grabelį. Girdėjau, kad mirė nuo škarlatinos. Vienas mirė, o paskui ir kitas. Kai ieškojom, kur palaidoti mano broliai, pirma atkasė tų vaikų kapą. Kad ir kaip būtų keista, rado vieno iš karstelių dar nesupuvusias lentas“, – pasakojo A. Ilčiukaitė.
Anot jos, kapinaitėse buvo palaidoti dar du partizanai. Jų kaulų taip pat ieškojo. Ir rado, išvežė perlaidoti kitur, tačiau, anot A. Ilčiukaitės, vietinis Bernotas, kuris gyveno visai netoli kapelių, buvo įsitikinęs, kad iškastieji kaulai nepriklausė miškiniams – pasak jo, žuvusieji buvo palaidoti visai kitur.
Partizanų žūties akimirką matė ir A. Ilčiukaitė. Tuo metu ji už Rašės upės krūmuose savo žemėje ganė karves: „Girdėjau, kai šaudė, ir mačiau, kaip jie krito. Tada aš pasitraukiau toliau, kad man nekliūtų“, – sakė moteris apie Uliūtės (Julijonos?) Bernotaitės kieme žuvusius nuo Garnelių (Sudeikių sen.) atvytus partizanus.
Anot pašnekovės, pro kapines anksčiau vedė pagrindinis kelias iš Verbūnų į Uteną. Juo skrebai eidavo per dieną po kelis rozus. Jie nuolat niokojo kapus: vartė gėles, laužė kryžius…
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/SRTF-be-pinigu-1.jpg)