Pokaris Verbūnų kaime (Utenos sen.) buvo sunkus kaip ir kitur Lietuvoje. Iš Verbūnų kilusi Zenona Kalytienė (gim. 1941 m.) pasakojo apie tėvo įkalinimą, pokario vargus ir nepriteklius, o jos sesuo Vida Karklinienė, atsiradusi šiame pasaulyje šiek tiek sotesniu laikotarpiu, prisiminė, kaip tirpdavo sviestas, užteptas ant šiltos naminės duonos.
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/dvigubos-vestuves.jpg)
Pasidalijo ne tik žemę
Anot šiuo metu Vilniuje gyvenančios Z. Kalytienės (Ilčiukaitės), jos senelis Dominykas Ilčiukas su broliu Aleksu pasidalijo ne tik žemę, bet ir nevedusias seseris: Dominykas po savo stogu priėmė Cecilę (Ceciliją), o Aleksas – Adelę. Buvo dar ir trečias brolis Antanas, tačiau apie jį pašnekovė nieko papasakoti negalėjo.
Pasak moters, kai 41-erių D. Ilčiukas 1940 metais mirė, visas ūkis atiteko vienturčiam sūnui Vytautui. Atėjus antrajai sovietinei okupacijai, jis nenorėjo eiti į sovietų armiją, todėl slapstėsi, bet buvo sučiuptas ir kaip politinis kalinys įkalintas kažkur Tarybų Sąjungoje. Namie liko žmona su keturiais vaikais ir vyro sesuo Cecilija.
Prisimindama sunkią vaikystę, verbūniškė pasakojo, kad duonos jų namuose nuolat stigo – jos eidavo pirkti į Uteną. Žmogui duodavo po kepaliuką forminės duonos. Pasak jos, nebuvo ir drabužių, trūko apavo į mokyklą eiti… Lyg būtų negana visų nepriteklių, iš Ilčiukų dar ir karvę buvo atėmę partizanai. Ir tik vieno iš partizanų motina privertė sūnų grąžinti „vaikams maistą“.
Kai Vytautas Ilčiukas po 10 metų grįžo iš tremties, gimė dar trys vaikai.
Z. Kalytienei motina pasakojo, kad šalia Ilčiukų miškelyje buvo apsistoję vokiečių kareiviai. Kas rytą jie pas „kaimynus“ ateidavo prie šulinio nusiprausti. Nors pašnekovė dar buvo labai maža, ji atsimena, kad vienas kareivis davė jai šokoladą. Kai kareiviai pasitraukė, vaikai į miškelį eidavo pasirinkti tuščių konservų skardinių.
„Rusui vejant vokietį“, Ilčiukai slėpėsi kalne iškastame bunkeryje. Čia prisiglausti ateidavo ir kaimynai Jankauskai, Kecoriai…
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/Kalyciu-seima.jpg)
Pasibaidžiusio arklio auka
Anot Z. Kalytienės, jos tėvas gimė Rygoje (Latvija), o jo mama buvo latvė Darata Kublickaitė. Ji, sūnui grįžus iš kalėjimo, išvyko į Vilkiją (Kauno r.) pas giminaitį agronomą Šimanauską prižiūrėti vaikų. Moteris atsiminė, kad močiutė atvažiuodavo, atveždavo lauktuvių. Kai ji mirė, marti anytą palaidojo Utenoje.
Pašnekovė pasakojo, kad jos motina Eleonora Kazokaitė gimė netoli Sudeikių. Kilusi iš gausios (šešių vaikų) šeimos, anksti neteko tėvo Antano Kazoko, kuris per nelaimingą atsitikimą vadelėms apsivyniojus aplink ranką pasibaidžiusio arklio buvo partemptas namo. „Sudaužė labai, sirgo sirgo ir numirė“, – sakė moteris apie gal du kilometrus vilktą savo senelį. Jam buvo 41-eri. Prieš tėvo mirtį trylikametė E. Kazokaitė tarnavo pas Juknėnų Miškinius Kaune. Jie žadėjo mergaitei šviesesnę ateitį, tačiau ši turėjo grįžti namo, nes šeimai, ištikus tokiai nelaimei, labai reikėjo darbo rankų (vyresnysis brolis buvo neįgalus, o kiti dar maži).
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/kareiviai.jpg)
Griežtos direktorės liniuotė
Z. Kalytienė baigė Vaikutėnų septynmetę, paskui – vidurinę mokyklą Utenoje (mokėsi buvusioje „Saulės“ gimnazijos špokinyčioje).
Moteris atsiminė, kad septynmetėje mokytojavo Tumėnaitė, Čirvinskaitė, Kondratavičiūtė, Boleslovas Strazdas su žmona, Briedžiai, Silickai (direktorė Angelė Silickienė garsėjo griežtumu, neklaužadas mušdavo liniuote). Pastarieji gyveno Vaikutėnų mokykloje, augino du sūnus. Vėliau persikraustė į nuosavą namą tuometinėje Juozo Gruodžio gatvėje Utenoje.
Į mokyklą tiek Vaikutėnuose, tiek Utenoje pašnekovė eidavo pėsčia, tik žiemą ją kartu su broliu apgyvendindavo pas giminaičius Utenoje.
Po vidurinės mokyklos mergina baigė pusės metų buhalterių kursus Vilniuje ir buvo priimta dirbti apskaitininke Jotaučių tarybiniame ūkyje – padėjo mamai auginti mažesnius brolius ir seseris.
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/mama.jpg)
Išprotėjusios žydelkos gaisras
Pasak Z. Kalytienės, Verbūnų kapinėse iš jų šeimos nieko nėra palaidota, tačiau į jas per Vėlines Ilčiukai nueidavo. Kadangi mama prižiūrėjo mažesnius vaikus, į bažnyčią siųsdavo Zenoną su vyresniuoju broliu, jie „parnešdavo“ šventes į namus.
Apie Verbūnų dvarą Z. Kalytienė žino tik tiek, kad jis priklausęs žydui. Motina pasakojo, jog dvaras yra degęs. Gaisro metu išprotėjo žydelka. Vakarais pašnekovės motina girdėdavo šią šaukiant: „Pažar! Pažar!..“ Išprotėjusioji buvo laikoma uždaryta.
Šokiai vykdavo Verbūnų dvaro kieme, pas Bernotus, Zabulius, tačiau pagrindinis kultūros centras buvo Vaikutėnų dvaras, kuriame ne tik vykdavo šokiai, vaidinimai, bet ir buvo įsikūrusi biblioteka.
Pasak Z. Kalytienės, už jų tvarto driekėsi Didžioji pieva. Aukštas kalnas, nuo kurio vaikai važinėdavosi rogutėmis, vadintas Alaušų vardu. Kol priklausė teisėtiems savininkams, kalnas būdavo pjaunamas, vėliau kolūkis ant jo sėdavo javus. Skardelis – šlaitas, kuriame buvo iškastas bunkeris, jame karo metu slėpėsi Ilčiukai ir jų kaimynai. Bulves užkasdavo Duobėse, o Ažukluone vadintas kalniukas giminių Ilčiukų link. Rašės upė Ilčiukams buvo žinoma Olos vardu.
Sodyboje buvo molinis tvartas, klojimas, pirtis. Anot Z. Kalytienės, namas, anksti mirus jos seneliui, taip ir liko ne visiškai įrengtas. Tėvas nebuvo labai ūkiškas… Melioracija apie 1963 metus privertė Ilčiukus persikraustyti į Vaikutėnų gyvenvietę, kurioje pašnekovės vyras su kitu Ilčiukų žentu pastatė mūrinį namą. Tėvas labai nenorėjo kraustytis iš gimtųjų namų, kuriuos nugriovė. Netoli senosios sodybos, prie Verbūnų užtvankos, namą šiuo metu turi pasistatęs pašnekovės brolis.
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/mociute.jpg)
Butelio neduodantis arklys…
Utenoje gyvenanti Z. Kalytienės sesuo V. Karklinienė atsiminė, kad tėvas, kaime vadintas Vyciumi, labai mylėjo arklius, jam buvo svarbu turėti gerą vežimą. Jei būdavo išgėręs (ypač, jei kas nors matydavo), stovintį arklį apsikabindavo per pilvą rankomis ir kojomis, pakibdamas ant gyvulio. Tokiu būdu parodydavo, kad arklio visai nėra ko bijoti. Vis dėlto V. Karklinienės vyras, miesto vaikas, arklio privengdavo. Kai savų vyrų kompanija pritrūkdavo butelio, siųsdavo jauniausiąjį – Algirdą Karklinį – paprašyti uošvės degtinės, kurios ji visada atsargoje turėjo. Tas bijodavo eiti į tvartą, kur E. Ilčiukienė melždavo karvę, nes ten skersai praėjimo stovėdavo arklys, todėl barbendavo į langą ir šaukdavo: „Močiut, gal gali paskolinti – mums reikia butelio.“
Uteniškė labai bijodavo griaustinio – apie jo nenuspėjamas „išdaigas“ prisiklausydavo iš suaugusiųjų pirtyje. Jei tik mama išeidavo į Uteną ir imdavo dangus grumėti, tai ji griebdavo jaunesniuosius broliukus už rankų ir bėgdavo pas kaimynus Kecorius. Kartą jiems sėdint ant krosnies, žaibas trenkė į sodyboje augusį storą maumedį. Iš po juo stovėjusio avilio išsigandusios bitės puolė pro langus lipti gryčion…
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/mokiniai.jpg)
Išdykusios varlas, maukiančios pieną
Oloje pašnekovės motina skalaudavo žlugtą. Per ją buvo nutiestas medinis tiltas, kuris ne visada buvo geros būklės, tačiau būtent juo E. Ilčiukienė, susisodinusi į vežimą visus vaikus (kiekvienam duodavo po kepaliuką), važiuodavo į Rašę pirkti duonos. Kauno gatvėje vaikams nupirkdavo ir barankų, kurias jie patenkinti kirsdavo grįždami namo. „Duoną mama kepdavo ir pati. Paskutinį pagranduką nešdavo į alyvos krūmą netoli namų, kad atauštų. Šviežiai sumuštą sviestą dar ant šiltos duonos tepi – ir ištirpsta… Laukdavom, kada keps. Minkyti duonos man neteko. Jai minkyti reikia stiprių rankų – kai duona atšoka nuo kubilo, tada skaitosi, kad išminkyta.“
V. Karklinienė atsiminė pas Uliūtę (Julijoną?) Bernotaitę vykdavus gegužines pamaldas. U. Bernotaitė gyveno viena. Iš šokių eidami pašnekovės broliai sugalvodavo seną moteriškę paerzinti. Iš šalia Olos esančios versmės išgerdavo (kartais ir išpildavo) įleistą pieną. Kai kažkurį iš jų nutvėrė, tai senoji viską iškalbėjo: „Aš tavi mažų da padabodavau, aš tavi prausiau. Būčiau viedri prigirdžius, jeigu būčiau žinojus, kad tu taks užaugįs būsi. Būtum negyvenįs… Mylėjau, varlas, jus, nu kam jūs šiteip darat?..“
![](https://udiena.lt/wp-content/uploads/2022/03/SRTF-be-pinigu-2.jpg)